# Дестинація - Північ

***

<figure><img src="https://1587948204-files.gitbook.io/~/files/v0/b/gitbook-x-prod.appspot.com/o/spaces%2FLLl000i67KGKwOSksC0s%2Fuploads%2FyZ0prwFstUtBOd0vsfJU%2FUntitled.jpg?alt=media&#x26;token=da1f137a-108b-4b94-a0aa-ef244d6e0182" alt="" width="368"><figcaption></figcaption></figure>

цього разу, я вертаюся до свого звичного формату, а, власне, - прози.\
чомусь у мене в житті миттєвості проходять так швидко, що не встигаю озирнутися\
сонце, місяць, сонце, місяць\
роки за днем, день за роками\
я вже й на себе не схожий: заріс і виріс\
ще трохи й вікінгом постану\
але чи цього я хотів, коли я змалку їхав у Хорватію?\
прослуховуючи музику, я згадую ті часи, коли я починав народжуватися\
по-справжньому\
щиро\
я вірив і любив\
а зараз що?\
йду й йду, ніц не найду\
мабуть, це тимчасова оманна,осліпа\
ефімерний шлях проби пера - моя душа\
засинаючи, я згадую ці прекрасні образи гуаші, які тепер гниль\
будучи чесним, я не знаю, куди я пливу\
а хіба я колись та й знав?\
попри знедолю сподіваючись\
ах, а скільки я чув про себе\
чи справді я такий поганий, як звуть мене люде?\
чому я маю серед них бути, чому не піти?\
не хочу я слухати цих дум\
хочу течії нові відкривати\
хочу острови Тувалу пізнавати\
читати історії про мандри\
вітрянії\
не хочу я цих людей, по горло мені, кляті\
скільки досад, скільки образ\
а ти маєш спокійно дивитися ,як тоне корабель\
потопа в власнім плахкотінні\
мліючи й засина\
а кораблик твій пливе, мигчить\
душа душу вмить звесилить\
завдають мусять они Захід і Схід\
з'єднати розірване в одне\
святе\
благословінне, спочите й умите\
діадему сонця й зорі-місяця\
корону мусиш одягти\
степи безкраї степів озорих\
пізнать душа вже хоче вмить\
не хочу, не хочу на Дистанацію Північ,\
бо звідти я вже й вратить не з можу\
ніколи\
тюрма буде ся за мене в душі\
кайданки, голки й ножі\
спасіть!\
змерзну я, як Прометей, ктори кутий був Орлом, ах клятий цей Орел, Орел!\
ангельські образи в лиці\
митають огні,злії, супостатні\
крові запікаючи до дна\
"А чи правильно ти йдеш?" - питається один\
Другий, провівши, каже: "Чи вірний був ти своїй землі?"\
Третій, кої Михаїл\
приставляючи меча до горла\
пита\
"Чи чесним був, коли бродив?"\
Страху я й вже не чув: заснув\
Падаю я далі, нірвану пізнаючи\
пекло Дантеса й Рай утіх плотських\
синонімічно в голові ярить\
гудить\
груди б'є, збиває\
бачити я й уже не зможу\
кричу: "Не зубожіть!"\
сміються з мене,потопаючи в багні\
та один на вік спита:\
"Чи час?"\
одповім я й словом, побачивши землю рідною,Мойсеєву могилу\
"Вже час"



***

